Žalobca žiadal o preskúmanie rozhodnutia žalovaného správneho orgánu
P/139/6/2000 z 18. septembra 2002. Týmto rozhodnutím žalovaný zmenil
rozhodnutie správneho orgánu I. stupňa č. P/139/6/2000 z 15. mája 2000,
ktorým bola žalobcovi uložená pokuta 100 000 Sk za to, že žalobca vo svojej
predajni ponúkal 9 druhov výrobkov po dáte spotreby a 33 výrobkov nebolo
označených dátumom výroby a spotreby. V prvom prípade išlo o tovary v hodnote
54 681 Sk a v druhom prípade o sumu 395 469 Sk v posledne uvedenom prípade
neišlo o ponuku pre spotrebiteľa, ale o tovary nachádzajúce sa v sklade
kontrolovanej prevádzky. S jedným rozhodnutím boli porušené ust. § 32 ods. 1 a
§ 46 zák. č. 67/1971 Zb. o správnom konaní, tým prišlo k nedostatočne
zistenému skutkového stavu a svojvoľne si predĺžil lehotu na rozhodnutie.
Žalovaný správny orgán navrhol zamietnutie žaloby, v odvolacom konaní
zmenil iba právnu kvalifikáciu. V čase kontroly už bola právne účinná novela
310/1999 Z.z., ktorou nadobudlo účinnosť ust. § 6a ods. 11, ktoré zakotvuje
predaj výrobkov po uplynutí doby určenej spotreby. K námietke nepresnosti
a nejasnosti výroku, žalovaný zaujal v odvolacom konaní primerané stanovisko a
podrobne sa vysporiadal s námietkami žalobcu.
Najvyšší súd SR ako súd príslušný v zmysle ust. § 246 ods. 2 písm. b/
preskúmal vec v rozsahu žalobných návrhov a zistil, že k žalobcom tvrdeným
porušenie zákona neprišlo. Otázku nesprávnej právnej kvalifikácie správny orgán
druhého stupňa odstránil. Skutkový stav bol správne zistený a z neho vyvodené
právne závery sú správne a v súlade so zákonom. Ostatné námietky žalobcu sú
neopodstatnené a Najvyšší súd SR je toho názoru, že výška pokuty uloženej
žalobcovi je neprimerane nízka, vzhľadom na zistenie kontroly a nedostatky
zistené u žalobcu.
Preto Najvyšší súd SR žalobu podľa ust. § 250j ods. 1 zamietol. Úspešnému
žalovanému trovy konania nevznikli a žalobcovi v konaní neúspešnému nevznikol
nárok na ich náhradu (§ 250k OSP).

(Rozsudok NS SR č. 6 Sž 150/02, súd žalobu zamietol)

Rozsudkom Najvyššieho súdu Slovenskej republiky z 26. februára 2003 č. k. 6 Sž 150/02-46 bola zamietnutá žaloba o preskúmanie zákonnosti rozhodnutia žalovanej, č. P/139/6/2000 z 18. septembra 2002, ktorým bola žalobcovi uložená pokuta 100 000 Sk za porušenie povinností ustanovených v § 6a ods. 11, § 10 ods. 1 zák. č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa. Najvyšší súd príslušný na preskúmanie rozhodnutia žalovanej podľa § 246 ods. 2 písm. b/ OSP zistil, že nedošlo zo strany žalovanej k žalobcom tvrdeným porušeniam zákona v konaní a rozhodnutí o uložení pokuty, keď skutkový stav považoval v správnom konaní za správne zistený, a z neho vyvodené právne závery rovnako za správne a v súlade so zákonom. Námietky žalobcu tykajúce sa výšky pokuty považoval prvostupňový súd za neopodstatnené, pričom výšku pokuty sám považoval za nízku, vzhľadom na zistenia kontroly a nedostatkoch u žalobcu. Preto najvyšší súd, ako súd prvého stupňa, žalobu podľa § 250j ods. 1 zamietol.
Žalobca v odvolaní proti rozsudku súdu žiadal, aby odvolací súd zrušil rozsudok súdu prvého stupňa a vec mu vrátil na ďalšie konanie. Dôvodil tým, že prvostupňový súd sa nevysporiadal so všetkými námietkami žalobcu uvedenými v odvolaní. Namietol, že pokiaľ ide o vecnú stránku žalobou napadnutého rozhodnutia, ustanovenie § 10 ods. 1 zák. č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa požaduje informačné náležitosti u výrobkov predávaných a nie skladovaných. Nebolo podľa žalobcu preukázané, že výrobky uvedené v kontrolnom zápise boli v ponuke pre spotrebiteľa v obchodných priestoroch určených pre spotrebiteľa. Preto nepovažuje skutkový stav za správne zistený. Žalobca ďalej namietol, že výrok o výške pokuty je nepreskúmateľný, že prvostupňové rozhodnutie vydal neexistujúci správny orgán a druhostupňový orgán vydal rozhodnutie po vyše dvoch rokoch od podania odvolania.
Žalovaná žiadala prvostupňové rozhodnutie súdu, ako vecne správne, potvrdiť.
Najvyšší súd, ako súd odvolací, v rozšírenom zložení senátu a v inom zložení, ako súd prvého stupňa, preskúmal odvolaním napadnutý rozsudok a konanie, ktoré mu predchádzalo v rozsahu dôvodov podaného odvolania a dospel k záveru, že odvolaniu nie je možné vyhovieť.
Podľa názoru odvolacieho súdu nezodpovedá obsahu spisov tvrdenie žalobcu, že vo veci nebol správne zistený skutkový stav.
Skutočnosti uvedené v inšpekčnom zázname čo do druhu a množstva výrobkov, u ktorých neboli splnené informačné povinnosti podľa § 10 ods. 1 zákona o ochrane spotrebiteľa, neboli spochybnené. Žalobca netvrdil, a ani nepredložil žiadny dôkaz o tom, že v inšpekčnom zázname uvedené výroky neboli určené na predaj. Len zo skutočnosti, že výrobky sa nachádzali v sklade predajnej haly nemožno vyvodiť záver, že tieto neboli určené na predaj spotrebiteľovi. Zo žiadneho tvrdenia žalobcu totiž nevyplýva, akým spôsobom hodlal odstrániť informačné nedostatky u uvádzaných tovarov v prípade ich premiestnenia zo skladu do priestorov predajne. V tomto smere podľa názoru odvolacieho súdu nepochybili správne orgány a ani prvostupňový súd, ak vychádzali zo skutkového zistenia uvedeného v inšpekčnom záznam, ktorý nebol spochybnený inými skutkovými tvrdeniami a dôkazmi.
Pokiaľ žalobca v odvolaní namietol výšku uloženej pokuty a nepreskúmateľnosť rozhodnutia, dospel odvolací súd k záveru, že vzhľadom na všetky okolnosti daného prípadu, rozsah kontrolných zistení o porušení predpisov na ochranu spotrebiteľa a možnú výšku maximálnej pokuty /500 000 Sk/ nebol žalobca uloženou sankciou vo výške 100 000 Sk na spodnej hranici zákonného rozpätia ukrátený na svojich právach. Odvolací súd pritom nezdieľa názor prvostupňového súdu, podľa ktorého je uložená pokuta neprimerane nízka, pretože pre jeho vyslovenie nebol žiadny skutkový ani právny dôvod.
Pokiaľ žalobca namietol skutočnosti vzťahujúce sa k dĺžke odvolacieho konania, odvolací súd poukazuje na ustanovenie § 250i ods. 3 OSP, podľa ktorého súd pri preskúmavaní zákonnosti a postupu správneho orgánu prihliadne len na tie vady konania pred správnym orgánom, ktoré mohli mať vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia. Len samotné predĺženie odvolacieho správneho konania nie je podľa názoru odvolacieho súdu dôvodom na zrušenie rozhodnutia pre jeho nezákonnosť. Odvolací súd je toho názoru, že odvolací správny orgán odstránil svojim rozhodnutím aj nedostatky v označení prvostupňového správneho orgánu a preto nie je dôvodná námietka žalobcu, že prvostupňové rozhodnutie vydal neexistujúci správny orgán. Je nepochybné, že prvostupňové rozhodnutie vydal riaditeľ orgánu vecne a územne príslušného. Neuniklo pozornosti odvolacieho súdu, že rozdiely v označení príslušného orgánu v záhlaví rozhodnutia, na úradnej pečiatke a v označení pracovníka, oprávneného podpísať rozhodnutie, žalobca ako dôvod svojho odvolania proti prvostupňovému rozhodnutiu v správnom konaní ani nenamietal.
Z vyššie uvedených dôvodov s poukazom na § 246c v súvislosti s ustanovením § 219 OSP odvolací súd rozsudok súdu prvého stupňa ako vecne správny potvrdil.
Podľa § 224 ods. 1 v súvislosti s § 250k OSP, keďže žalobca v odvolacom konaní úspech nemal a žalovanému trovy nevznikli, rozhodol odvolací súd o trovách odvolacieho konania tak, že náhradu trov konania nepriznal ani jednej zo sporových strán.

(Rozsudok NS SR č. Sž-o-NS 39/03, súd žalobu zamietol)

	Žalobca žiadal o preskúmanie rozhodnutia žalovaného správneho orgánu P/139/6/200 z 18. septembra 2002. Týmto rozhodnutím žalovaný zmenil rozhodnutie správneho orgánu I. stupňa č. P/139/6/2000 z 15. mája 2000, ktorým bola žalobcovi uložená pokuta 100 000 Sk za to, že žalobca vo svojej predajni ponúkal 9 druhov výrobkov po dáte spotreby a 33 výrobkov nebolo označených dátumom výroby a spotreby. V prvom prípade išlo o tovary v hodnote 54 681 Sk a v druhom prípade o sumu 395 469 Sk v posledne uvedenom prípade neišlo o ponuku pre spotrebiteľa, ale o tovary nachádzajúce sa v sklade kontrolovanej prevádzky. S jedným rozhodnutím boli porušené ust. § 32 ods. 1 a § 46 zák. č. 67/1971 Zb. o správnom konaní, tým prišlo k nedostatočne zistenému skutkového stavu a svojvoľne si predĺžil lehotu na rozhodnutie.
	Žalovaný správny orgán navrhol zamietnutie žaloby, v odvolacom konaní zmenil iba právnu kvalifikáciu. V čase kontroly už bola právne účinná novela 310/1999 Z. z., ktorou nadobudlo účinnosť ust. § 6a ods. 11, ktoré zakotvuje predaj výrobkov po uplynutí doby určenej spotreby. K námietke nepresnosti a nejasnosti výroku, žalovaný zaujal v odvolacom konaní primerané stanovisko a podrobne sa vysporiadal s námietkami žalobcu.
	Najvyšší súd SR ako súd príslušný v zmysle ust. § 246 ods. 2 písm. b/ preskúmal vec v rozsahu žalobných návrhov a zistil, že k žalobcom tvrdeným porušenie zákona neprišlo. Otázku nesprávnej právnej kvalifikácie správny orgán druhého stupňa odstránil. Skutkový stav bol správne zistený a z neho vyvodené právne závery sú správne a v súlade so zákonom. Ostatné námietky žalobcu sú neopodstatnené a Najvyšší súd SR je toho názoru, že výška pokuty uloženej žalobcovi je neprimerane nízka, vzhľadom na zistenie kontroly a nedostatky zistené u žalobcu.
	Preto Najvyšší súd SR žalobou podľa ust. § 250j ods. 1 zamietol. Úspešnému žalovanému trovy konania nevznikli a žalobcovi v konaní neúspešnému nevznikol nárok na ich náhradu (§ 250k OSP).
(Rozsudok NS SR č. 6 Sž 150/02, súd žalobu zamietol)

	Rozsudkom Najvyššieho súdu Slovenskej republiky z 26. februára 2003 č. k. 6 Sž 150/02-46 bola zamietnutá žaloba o preskúmanie zákonnosti rozhodnutia žalovanej, č. P/139/6/2000 z 18. septembra 2002, ktorým bola žalobcovi uložená pokuta 100 000 Sk za porušenie povinnosti ustanovených v § 6a ods. 11, § 10 ods. 1 zák. č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa. Najvyšší súd príslušný na preskúmanie rozhodnutia žalovanej podľa § 246 ods. 2 písm. b/ OSP zistil, že nedošlo zo strany žalovanej k žalobcom tvrdeným porušeniam zákona v konaní a rozhodnutí o uložení pokuty, keď skutkový stav považoval v správnom konaní za správne zistený, a z neho vyvodené právne závery rovnako za správne a v súlade so zákonom. Namietol žalobcu týkajúce sa výšky pokuty považoval prvostupňový súd za neopodstatnené, pričom výšku pokuty sám považoval za nízku, vzhľadom na zistenia kontroly a nedostatkoch u žalobcu. Preto najvyšší súd ako súd prvého stupňa, žalobu podľa § 250j ods. 1 zamietol.
	Žalobca v odvolaní proti rozsudku súdu žiadal, aby odvolací súd zrušil rozsudok súdu prvého stupňa a vec mu vrátil na ďalšie konanie. Dôvodil tým, že prvostupňový súd sa nevysporiadal so všetkými námietkami žalobcu uvedenými v odvolaní. Namietol, že pokiaľ ide o vecnú stránku žalobou napadnutého rozhodnutia, ustanovenie § 10 ods. 1 zák. č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa požaduje informačné náležitosti u výrobkov predávaných a nie skladovaných. Nebolo podľa žalobcu preukázané, že výrobky uvedené v kontrolnom zápise boli v ponuke pre spotrebiteľa v obchodných priestoroch určených pre spotrebiteľa. Preto nepovažuje skutkový stav za správne zistený. Žalobca ďalej namietol, že výrok o výške pokuty je nepreskúmateľný, že prvostupňové rozhodnutie vydal neexistujúci správny orgán a druhostupňový orgán vydal rozhodnutie po vyše dvoch rokoch od podania odvolania.
	Žalovaná žiadala prvostupňové rozhodnutie súdu, ako vecne správne, potvrdiť.
	Najvyšší súd, ako súd odvolací, v rozšírenom zložení senátu a v inom zložení, ako súd prvého stupňa, preskúmal odvolaním napadnutý rozsudok a konanie, ktoré mu predchádzalo v rozsahu dôvodov podaného odvolania a dospel k záveru, že odvolaniu nie je možné vyhovieť.
	Podľa názoru odvolacieho súdu nezodpovedá obsahu spisov tvrdenie žalobcu, že vo veci nebo správne zistený skutkový stav.
	Skutočnosti uvedené v inšpekčnom zázname čo do druhu a množstva výrobkov, u ktorých neboli splnené informačné povinnosti podľa § 10 ods. 1 zákona o ochrane spotrebiteľa neboli spochybnené. Žalobca netvrdil, a ani nepredložil žiadny dôkaz o tom, že v inšpekčnom zázname uvedené výrobky neboli určené na predaj. Len zo skutočnosti, že výrobky sa nachádzali v sklade predajnej haly nemožno vyvodiť záver, že tieto neboli určené na predaj spotrebiteľovi. Zo žiadneho tvrdenia žalobcu totiž nevyplýva, akým spôsobom hodlal odstrániť informačné nedostatky u uvádzaných tovarov v prípade ich premiestnenia zo skladu do priestorov predajne. V tomto smere podľa názoru odvolacieho súdu nepochybili správne orgány a ani prvostupňový súd, ak vychádzali zo skutkového zistenia uvedeného v inšpekčnom zázname, ktorý nebol spochybnený inými skutkovými tvrdeniami a dôkazmi.
	Pokiaľ žalobca v odvolaní namietol výšku uloženej pokuty a nepreskúmateľnosť rozhodnutia, dospel odvolací súd k záveru, že vzhľadom na všetky okolnosti daného prípade, rozsah kontrolných zistení o porušení predpisov na ochranu spotrebiteľa a možnú výšku maximálnej pokuty /500 000 Sk/ nebol žalobca uloženom sankciou vo výške 100 000 Sk na spodnej hranici zákonného rozpätia ukrátený na svojich právach. Odvolací súd pritom nezdieľa názor prvostupňového súdu, podľa ktorého je uložená pokuta neprimerane nízka, pretože pre jeho vyslovenie nebol žiadny skutkový ani právny dôvod.
	Pokiaľ žalobca namietol skutočnosti vzťahujúce sa k dĺžke odvolacieho konania, odvolací súd poukazuje na ustanovenie § 250i ods. 3 OSP, podľa ktorého súd pri preskúmavaní zákonnosti a postupu správneho orgánu prihliadne len na tie vady konania pred správnym orgánom, ktoré mohli mať vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia. Len samotné predĺženie odvolacieho správneho konania nie je podľa názoru odvolacieho súdu dôvodom na zrušenie rozhodnutia pre jeho nezákonnosť. Odvolací súd je toho názoru, že odvolací správny orgán odstránil svojim rozhodnutím aj nedostatky v označení prvostupňového správneho orgánu a preto nie je dôvodná námietka žalobcu, že prvostupňové rozhodnutie vydal neexistujúci správny orgán. Je nepochybné, že prvostupňové rozhodnutie vydal riaditeľ orgánu vecne a územne príslušného. Neuniklo pozornosti odvolacieho súdu, že rozdiely v označení príslušného orgánu v záhlaví rozhodnutia, na úradnej pečiatke a v označení pracovníka, oprávneného podpísať rozhodnutie, žalobca ako dôvod svojho odvolania proti prvostupňovému rozhodnutiu v správnom konaní ani nenamietal.
	Z vyššie uvedených dôvodov s poukazom na § 246c v súvislosti s ustanovením § 219 OSP odvolací súd rozsudok súdu prvého stupňa ako vecne správny potvrdil.
(Rozsudok NS SR č. Sž-o-NS 39/03, súd žalobu zamietol)

	Krajský súd v Košiciach rozsudkom zo 4. júna 2003 č. k. 4 S 6/03-28 zamietol žalobu žalobcu a ponechal tak v platnosti rozhodnutie žalovanej z 2. decembra 2002 č. P/0338/8/2002, ktorým bolo zamietnuté odvolanie žalobcu a potvrdené rozhodnutie Slovenskej obchodnej inšpekcie, Inšpektorátu Slovenskej obchodnej inšpekcie so sídlom v Košiciach pre košický kraj z 25. júna 2002 číslo P/0338/8/2002 o uložení pokuty vo výške 15 000 Sk pre porušenie povinností, vyplývajúcich z § 19 ods. 4 č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa v znení neskorších prepisov. Súd prvého stupňa konštatoval, že žalovaná v správnom konaní dostatočne zistili skutkový stav veci, vysporiadala sa so skutočnosťou, že žalobca nedodržal 30 dňovú lehotu na vybavenie reklamácie spotrebiteľa a správne právne posúdila podanie spotrebiteľky, ktoré bolo podľa jeho obsahu reklamáciou.
	Proti rozsudku prvého stupňa podal žalobca včas odvolanie. Žiadal napadnutý rozsudok súdu prvého stupňa aj napadnuté rozhodnutie správneho orgánu zrušiť z dôvodu, že porušenie zákona nebolo správne právne posúdené. Namietal, že neporušil práva spotrebiteľa, nevybavil reklamáciu oneskorene, lebo spotrebiteľka sa domáhala svojimi podaniami len náhrady škody podľa ustanovení Občianskeho zákonníka.
	Žalovaná žiadala napadnutý rozsudok súdu prvého stupňa potvrdiť ako vecne správny.
	Najvyšší súd Slovenskej republiky ako súd odvolací /§ 250s OSP/ preskúmal napadnutý rozsudok súdu prvého stupňa aj konanie, ktoré mu predchádzalo a dospel k záveru, že odvolaniu žalobcu vyhovieť nemožno.
	Podľa § 19 ods. 4 zákona č. 634/1992 Zb. v znení neskorších predpisov predávajúci alebo ním poverený pracovník rozhodne o reklamácii ihneď, v zložitých prípadoch do troch pracovných dní. Do tejto lehoty sa nezapočítava čas potrebný na odborné posúdenie vady. Vybavenie reklamácie však nesmie trvať dlhšie ako 30 dní. Po uplynutí tejto lehoty má spotrebiteľ rovnaké práva, akoby išlo o chybu, ktorú nemožno odstrániť.
	Zo spisov vyplýva, že žalobca 5. novembra 2001 prevzal pod evidenčným číslom 523 vo svojej prevádzke Čistiareň OC Cassovia na vyčistenie dámsky kabát od spotrebiteľky. Po vykonaní služby spotrebiteľka pri preberaní kabáta 7. novembra 2001 namietala na reklamačnom lístku, že poskytovaním služby bol jej kabát znehodnotený. Svedčí o tom skutočnosť, že žalobca v ten istý deň v prevádzke, ktorá službu poskytovala, spísal a vyplnil tlačivo s názvom reklamačný lístok. Z obsahu reklamačného lístka vyplýva, že spotrebiteľka reklamuje čistenie kabáta, ktorý je podľa jej tvrdenia úplne znehodnotený, a preto požadovala náhradu jeho ceny v plnej výške, t. j. 5000 Sk. Svojím podpisom na reklamačnom lístku osvedčila, že splnila všetky zákonom predpísané prvotné povinnosti v reklamačnom konaní, vrátane povinnosti uviesť, akú nápravu od žalobcu v dôsledku vadného poskytnutia služby požaduje.
	Žalobca na reklamáciu reagoval až v liste z 12. marca 2002, v ktorom reklamáciu neuznal. Spotrebiteľka v dôsledku neúspešného reklamačného konania oznámila žalobcovi v liste bez uvedenia dátumu, že sa bude domáhať ochrany svojich nárokov v občianskom súdnom konaní, ak jej reklamácia nebude vybavená. Reklamácia spotrebiteľky však nebola vybavená ani do 6. mája 2002 kedy inšpektorky žalovanej vykonali v prevádzkárni u žalobcu kontrolu. Touto kontrolou zistili, že žalobca nevybavil včas spotrebiteľskú reklamáciu zo 7. novembra 2001 uvedenú v prílohe žalobcu pod číslami 15 a 18.
	Žalobca preto včasným nevybavením reklamácie porušil zákonnú povinnosť, uvedenú v § 19 ods. 4 zákona č. 634/1992 Zb. v znení neskorších predpisov, lebo ako predávajúci alebo ním poverený pracovník nerozhodol o reklamácii ihneď. Vtedy, ak by bolo možné považovať reklamáciu za zložiťý prípad, bol povinný vybaviť ju do troch pracovných dní. Do tejto lehoty sa nezapočítava čas, potrebný na odborné posúdenie vady. Ani v takomto prípade však vybavenie reklamácie nesmelo trvať dlhšie ako 30 dní. Po uplynutí tejto lehoty má spotrebiteľ rovnaké práva, akoby išlo o chybu, ktorú nemožno odstrániť. Reklamácia však nebola vybavená ani na základe opakovanej požiadavky spotrebiteľky. Za takéto porušenie zákonnej povinnosti v reklamačnom konaní bola žalovaná oprávnená uložiť žalovanému pokutu podľa § 19 ods. 4 zákona č. 634/1992 Zb. v znení neskorších predpisov, ktorej výšku určila s prihliadnutím na závažnosť pochybenia žalobcu.
	Výška uloženej sankcie je pritom vecou voľnej úvahy správneho orgánu. Súd by mohol rozhodnutie žalovanej o výške uloženej sankcie zrušiť len v prípade, keby voľná úvaha, ktorou sa riadila žalovaná pri rozhodovaní o výške sankcie obsahu spisu nezodpovedala, alebo ak by sa priečila zásadám logického myslenia. Takého pochybenia však v konaní a rozhodnutí žalovanej v danej veci neboli zistené.
	Nemožno tiež zohľadniť námietku žalobcu, že podanie spotrebiteľky nebolo reklamáciou, ale len návrhom na mimosúdne usporiadanie nárokov na náhradu škody podľa občianskeho práva. K uplatneniu nárokov na náhradu škody podľa Občianskeho zákonníka je totiž povinnosťou spotrebiteľa, aby sa najskôr dožadoval nápravy v reklamačnom konaní, a to pod následkom zániku nároku na náhradu škody. Túto povinnosť spotrebiteľka rešpektovala a zákonom predpísaný postup dodržala. Vzhľadom na obsah reklamačného lístku a s prihliadnutím na skutočnosť, že aj sám žalovaný považoval prejav vôle spotrebiteľky pri preberaní vadne poskytnutej služby za reklamáciu nepochybil správny orgán a neskôr ani súd prvého stupňa, keď jej konanie posudzoval ako reklamáciu.
	Vzhľadom na uvedené okolnosti preto považoval aj odvolací súd dokazovanie pre súdom prvého stupňa aj v správnom konaní za dostatočný podklad pre rozhodnutie vo veci samej. Rovnako považoval za správne právne závery súdu prvého stupňa. Odvolací súd preto odvolaniu žalobcu nevyhovel a napadnutý rozsudok súdu prvého stupňa potvrdil ako vecne správny /§ 219 OSP/.
	V odvolacom konaní navrhovateľka úspech nemala a odporkyňa trovy konania neuplatnila, preto odvolací súd nárok na náhradu trov odvolacieho konania účastníkom nepriznal.
(Rozsudok NS SR č. Sž-o-KS 127/03, súd žalobu zamietol)

	Včas podaným odvolaním žalobca sa domáhal zmeny napadnutého rozhodnutia tak, že súd zrušuje rozhodnutie žalovaného zo dňa 18. septembra 2002, č. k. P/165/1/2002, ako aj rozhodnutie Inšpektorátu Slovenskej obchodnej inšpekcie so sídlom v Bratislave pre Bratislavský kraj zo dňa 8. júla 2002, č. k. P/165/1/2002 a vec vracia žalovanej na ďalšie konanie. Súčasne žiadal, aby odvolací súd zaviazal žalovanú zaplatiť žalobcovi náhradu trov konania do troch dní od právoplatnosti rozsudku. Namietal, že súd sa nevysporiadal s námietkou uplatnenou v žalobe, že rozhodnutie o uložení pokuty nie je náležite odôvodnené. Okrem toho aj skutočnosť, že súd sa nevysporiadal ani s námietkami ohľadne nedostatočne zisteného skutkového stavu veci. Napokon uviedol, že súd sa ani nevysporiadal s jeho námietkami ohľadne rozsahu uloženej sankcie.
	Žalovaná navrhla napadnutý rozsudok ako vecne správny potvrdiť.
	Najvyšší súd Slovenskej republiky ako súd odvolací /§ 246b ods. 3 veta druhá O.s.p./ preskúmal odvolaním napadnutý rozsudok ako aj konanie, ktoré mu predchádzalo a dospel k záveru, že odvolanie nie je dôvodné.
	V správnom súdnictve preskúmavajú súdy na základe žalôb alebo opravných prostriedkov zákonnosť rozhodnutí a postupu orgánov verejnej správy /§ 244 ods. 1 O.s.p./.
	Podľa ustanovení druhej hlavy piatej časti Občianskeho súdneho poriadku „rozhodovanie o žalobách proti rozhodnutiam a postupom správnych orgánov“ sa postupuje v prípadoch, v ktorých fyzická osoba alebo právnicka osoba tvrdí, že bola na svojich právach ukrátená rozhodnutím a postupom správneho orgánu žiada, aby súd preskúmal zákonnosť tohto rozhodnutia a postupu /§ 247 ods. 1 O.s.op./.
	Pre správne súdnictvo platí dispozičná zásada. To znamená, že správny súd preskúmava žalobou napadnuté rozhodnutie v rozsahu dôvodov uvedených v žalobe /§ 249 ods. 2 O.s.p./.
	Podľa § 250i ods. 1 O.s.p. pri preskúmavaní zákonnosti rozhodnutia je pre súd rozhodujúci skutkový stav, ktorý tu bol v čase vydania napadnutého rozhodnutia. Súd môže vykonať dôkazy nevyhnutné na preskúmanie napadnutého rozhodnutia.
	V zmysle ustanovenia § 250i ods. 3 O.s.p. pri preskúmavaní zákonnosti rozhodnutia a postupu správneho orgánu súd prihliadne len na tie vady konania pred správnym orgánom, ktoré mohli mať vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia.
	Pri rozhodnutí, ktoré správny orgán vydal na základe zákonom povolenej voľnej úvahy /správne uváženie/, tak ako to bolo v predmetnej veci, preskúmava súd iba, či také rozhodnutie nevybočilo z medzí a hľadísk ustanovených zákonom. Súd neposudzuje účelnosť a správneho rozhodnutia.
	Podľa názoru odvolacieho súdu prvého stupňa pri posudzovaní zákonnosti žalobou napadnutého rozhodnutia a postupu žalovanej ako aj rozhodnutia a konania prvostupňového správneho orgánu v danej veci sa riadil vyššie citovanými ustanoveniami Občianskeho súdneho poriadku upravujúcimi správne súdnictvo.
	Podľa § 6 ods. 1 zákona č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa v znení neskorších predpisov predávajúci nesmie žiadnym spôsobom spotrebiteľa diskriminovať ani konať v rozpore s dobrými mravmi, najmä nesmie viazať predaj výrobkov alebo poskytnutie služieb na predaj iných výrobkov alebo poskytnutie iných služieb, pokiaľ nejde o obmedzenie rovnaké pre všetky prípady a v obchodnom styku obvyklé.
	V zmysle ustanovenia § 24 ods. 1 cit. zákona za porušenie povinnosti ustanovenej týmto zákonom uložia orgány príslušné podľa osobitného predpisu predávajúcemu výrobcovi dovozcovi alebo dodávateľovi alebo osobám uvedeným v § 27 pokutu až do výšky 500 000 Sk.
	Zo spisu žalovanej odvolací súd zistil, že rozhodnutím Inšpektorátu Slovenskej obchodnej inšpekcie so sídlom v Bratislave pre Bratislavský kraj zo dňa 8. júla 2002, č. k. P/165/1/2002, bola žalobcovi za porušenie § 6 ods. 1 zákona č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa v znení neskorších predpisov spočívajúce v porušení zákazu predávajúcim diskriminácie spotrebiteľa pri poskytovaní služieb /neoprávnené viazanie predaja filmového kanála HBO spotrebiteľovi za zakúpenie rozšíreného súboru TV programov/. Predmetnému rozhodnutiu predchádzala kontrolná akcia, ktorú 26. marca 2002 inšpektori SOI pre Bratislavský kraj vykonali u žalobcu. Bolo zistené, že v zákazníckom centre žiadali zriadenie KTR – základného súboru a k tomu aj filmový kanál HBO. Zamestnankyňa žalobcu objednávku odmietla s odôvodnením, že kanál HBO je nadstavbou k rozšírenému súboru a k základnému súboru sa nedá dekodér pripojiť. Inšpektori zistili, že v čase kontroly bol platný cenní poskytovaných služieb a podľa neho za zriadenie kanálu HBO sa platil inštalačný poplatok 990 Sk /v čase akcie 330 Sk/ a mesačný poplatok 315 Sk /v akcii do 30. júna 2002 – 211 Sk/. Ďalej zistili, že v období od 11. marca do 17. marca 2002 bol kanál HBO prístupný pre účastníkov základného i rozšíreného súboru na programe ORF 2, ktorý je ponúkaný v základnom súbore. Z písomných stanovísk žalobcu doručených SOI pre Bratislavský kraj, 10. mája 2002 a 2. júla 2002 vyplýva, že žalobca filmový kanál HBO poskytoval od septembra 1999 v mestách Bratislava, Dunajská Streda, Trenčín, Žilina, Dolný Kubín a Banská Bystrica len k rozšírenému súboru, samostatne sa nedodával. V mestách Hlohovec, Bánovce nad Bebravou, Stará Turá a Pezinok sa kanál HBO poskytoval k základnému súboru. Rozhodnutím žalovanej z 18. septembra 2002, č. k. P/165/1/2002, bolo odvolanie žalobcu zamietnuté a prvostupňové rozhodnutie o uložení pokuty bolo potvrdené.
	Odvolací súd dospel k záveru, že námietky žalobcu ohľadne nedostatočne zisteného skutkového stavu veci nie sú dôvodné. Z vykonaného dokazovania v správnom konaní vyplýva, že žalobca viazal zavedenie filmového kanálu HBO na kúpu rozšíreného súboru programov v Bratislave. V iných mestách, v ktorých prevádzkoval KDS, poskytoval kanál HBO aj k základnému súboru. Takéto konanie je aj podľa názoru odvolacieho súdu diskriminujúce a je v rozpore s ustanovením § 6 ods. 1 zákona č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa v znení neskorších predpisov.
	Keď teda správne orgány v oboch stupňoch ako aj trojčlenný senát najvyššieho súdu v danej veci vyslovili právny záver, že bolo zistené protiprávne konanie spočívajúce v diskriminácii spotrebiteľa, tento ich názor považoval päťčlenný senát najvyššieho súdu ako odvolací súd, rozhodujúci ako štvrtá inštancia v danej veci, za správny.
	Súd prvého stupňa sa v napadnutom rozsudku vyčerpávajúcim spôsobom vyporiadal s tvrdeniami a námietkami žalobcu, ohľadne porušenia procesných ustanovení zákona č. 71/1967 Zb. o správnom konaní v znení neskorších predpisov.
	Odvolací súd sa so závermi súdu prvého stupňa v danej veci stotožňuje.
	Pokiaľ ide o námietky ohľadne rozsahu uloženej sankcie, zákon o ochrane spotrebiteľa zakotvuje, že za porušenie jeho ustanovení je možné uložiť sankciu až do 500 000 Sk. Žalobcovi bola uložená pokuta v sume 450 000 Sk. Odvolací súd dospel k záveru, že námietky žalobcu ohľadne rozsahu sankcie nie sú dôvodné, pričom postupoval v intenciách ustanovenia § 245 ods. 2 O.s.p. Správne uváženie správnych orgánov pri uložení sankcie nebolo v rozpore so zákonom a aj rozsah uloženej sankcie bol dostatočne odôvodnený v správnych rozhodnutiach.
	Z uvedených dôvodov Najvyšší súd Slovenskej republiky ako súd odvolací napadnutý rozsudok súdu prvého stupňa ako vecne správny podľa § 219 O.s.p. potvrdil, vrátane výroku o náhrade trov konania.
	O náhrade trov odvolacieho konania rozhodol odvolací súd podľa § 224 ods. 1 O.s.p. v spojení s § 250k ods. 1 O.s.p. Žalobca nebol v odvolacom konaní úspešný a žalovanej v tomto konaní náhrada trov konania nepatrí.
	(Rozsudok NS SR č. Sž-o-NS 66/03, súd žalobu zamietol)

Žalovaný správny orgán, rozhodnutím č. P/0168/2002 zo dňa 8. júla 2002
na odvolanie žalobcu, potvrdil rozhodnutie Krajského inšpektorátu SOI pre
Žilinský kraj z 23. apríla 2002, ktorým bola žalobcovi podľa § 24 ods. 1 zák. č.
634/92 Zb. o ochrane spotrebiteľa (ďalej len zák.) uložená pokuta vo výške 5000
Sk za porušenie povinností uvedených v § 19 ods. 4, 5 a 6 zák. na tom
skutkovom základe, že spotrebiteľské reklamácie zo dňa 6.1.2002 a 14.1.2002
nevybavil v 30 dňovej lehote, spotrebiteľovi nevydal doklad o reklamácii a
spôsobe jej vybavenia, a že neviedol riadnym spôsobom evidenciu o uplatnených
reklamáciách.
Proti tomuto rozhodnutiu podal včas žalobca žalobu. Domáhal sa ňou jeho
zrušenia ako nezákonného s tým, že vychádza z nedostatočne zisteného stavu
veci, je neurčité a pre nedostatok odôvodnenia aj nepreskúmateľné.
Uviedol, že riešené reklamácie nie sú v rozhodnutí dostatočne konkretizované. Ak mal však žalovaný na mysli spotrebiteľa, tak v jeho prejave dňa 6.1.2002 nešlo o reklamáciu, uspokojil sa s vysvetlením, že stvrdnutie vetrovky nemá pôvod v poskytnutej službe - čistení, ale v kvalite výrobku a dňa 14.1.2002 žiadnu reklamáciu nepodal. Táto reálne neexistuje, a preto nemohla byť ani podkladom k rozhodnutiu, hoci sa spomína v inšpekčnom zázname. Dôvodil, že ak by sa aj odhliadlo od tejto skutočnosti, mohlo by ísť len o jeden a nie dva skutky a toto sa malo v rozhodnutí prejaviť. Ďalej žalovanému vytýkal, že neuviedol, ktoré prípady mal na mysli pri tvrdení, že nebol vydaný doklad o reklamácii a v čom videl vady evidencie o prijatých reklamáciách. Napokon žalovanému vytýkal, že neuviedol akými úvahami sa riadil pri rozhodovaní, zvlášť pri určovaní výšky pokuty a prečo k jej uloženiu pristúpil, keď toto opatrenie je fakultatívnej povahy.
Žalovaný správny orgán navrhol žalobu zamietnuť ako nedôvodnú. Uviedol, že pri rozhodovaní vychádzal z riadne zisteného stavu a tento správne právne posúdil. Súčasne vykonal rozbor veci po skutkovej aj právnej stránke a to v podstate spôsobom zhodným ako v napadnutom rozhodnutí. Zvlášť zdôraznil, že povinnosti uvedené v § 19 zákona zaťažujú výlučne predávajúceho a ich splnenie v správnom konaní, ktoré ma inkvizičný charakter, musí predávajúci aj preukázať. Žalobca túto povinnosť nesplnil a sankčnej zodpovednosti, ktorá má objektívny charakter sa nezbavil tvrdením, že spotrebiteľovi podal vysvetlenie a ponúkol mu pripraviť vyjadrenie pre predávajúceho ani spochybňovaním zdokumentovaného skutkového stavu.
Najvyšší súd Slovenskej republiky ako súd vecne príslušný (§ 246 ods. 2 písm. b/ OSP v znení platnom do 31.12.2002 v spojení s 372g ods. 1 OSP v platnom znení) preskúmal napadnuté rozhodnutie z dôvodov uvedených v žalobe a po prejednaní veci na nariadenom pojednávaní dospel k záveru, že žaloba nie je dôvodná.
Z obsahu spisu, inšpekčného záznamu vyplýva, že inšpektori KI SOI Žilina v prevádzkarni žalobcu OC DUBEŇ Žilina šetrili reklamáciu zákazky evidenčného čísla 687 s tým, že túto spotrebiteľ uplatnil dňa 6.1.2002, doklad o jej uplatnení mu však nebol vydaný. Žalovaný v Košiciach dňa 7.1.02 vyhotovil pre neho vyjadrenie (v spise je fotokópia), ktoré si spotrebiteľ proti podpisu prevzal dňa 14.1.02. a kedy súčasne písomným spôsobom uplatnil reklamáciu, ktorú prevzala pracovníčka žalobcu. Táto reklamácia nebola u žalobcu zaevidovaná, predložená evidencia obsahovala záznamy o reklamáciách len odo dňa 18. januára 2002, a ku dňu šetrenia, t.j. do 8.marca 2002, čo je viac ako 30 dní nebola vybavená. Vedúca rýchločistiarne pri tejto inšpekcii uviedla, že o dotknutej reklamácii nič nevie, do funkcie nastúpila až 4.2.2002, a až potom zaviedla evidenciu reklamácií a to spätne, avšak len odo dňa 18. januára 2002. Súčasne potvrdila, že reklamácia zaevidovaná pod číslom 6. (prijatá 1. februára 2002) nie je vybavená. V spise sa nachádza tiež fotokópia písomnej reklamácie zo dňa 14.1.02 na zimnú bundu zn. COLINS s tým, že túto si dal vyčistiť dňa 5.1.2002 a dôvodom reklamácie je zničenie jej povrchovej časti do tej miery, že je nenositeľná. Tento list je opatrený pečiatkou prevádzkarne žalobcu s čitateľným podpisom 
Keď na základe týchto skutkových zistení aj s prihliadnutím na vyjadrenie žalobcu z 28. marca 2002, ako i toho, ktoré je obsahom odvolania, žalovaný napadnutým rozhodnutím ustálil, že žalobca porušil povinnosti uvedené § 19 ods. 4,5 a 6 zák., nemožno mu vytýkať, že rozhodol na základe nedostatočne zisteného stavu veci, resp. že postihované konanie nedostatočne špecifikoval, či konkretizoval. Treba totiž vziať do úvahy, že povinnosti vyplývajúce žalobcovi z označených ustanovení § 19 nesledujú správnosť vybavenia reklamácie, obsahu reakcie ,,predávajúceho" na tú ktorú reklamáciu, a či táto pre charakter vád a zodpovednosti predávajúceho je adekvátna. Pre ustálenie, že kontrolovaný subjekt túto povinnosť nesplnil nie je preto nevyhnutné zisťovať a uvádzať meno spotrebiteľa ani podrobný obsah reklamácie. Voľne povedané, stanovené povinnosti predávajúcemu totiž zakladajú len potvrdzovaciu, evidenčnú a oznamovaniu povinnosť a lehotu, v ktorej musí najneskôr vybaviť reklamáciu, t.j. oznámiť svoje stanovisko k nej. Len tieto povinnosti (pokiaľ ide o § 19) sú predmetom dohľadu. Preto stačilo len zistiť a uviesť skutočnosti, ktoré dávajú odpoveď na to, či povinnosť bola alebo nebola splnená. Z popisu skutku ako ho vykonal žalovaný, hoci si ho možno predstaviť aj inak, sa takýto úsudok dal spoľahlivo vykonať a zo stanovísk žalovaného k odvolacím námietkam, aj to akými úvahami sa riadil pri ustálení skutkového stavu, čo bral do úvahy aj pri jeho právnom posúdení.
Právne posúdenie pri jednoduchej štruktúre imperatívov nevyžaduje osobitné zdôvodnenie. Podmienkou k uloženiu pokuty podľa § 24 ods. 1 je totiž (len) porušenie (ktorejkoľvek) povinnosti stanovenej týmto zákonom. Pri ustálenom skutkovom stave, ktorý vypovedá o porušení konkrétnych povinnosti, stačí označiť príslušné ustanovenie číslom §-u a odsekom, ktoré dotknutú povinnosť priamo ukladá. Pre postup podľa § 24 ods. 1 potom už netreba recyklovať tie isté skutočnosti, ale len na ne poukázať.
Výšku uloženej pokuty sumou 5000 Sk súd, už aj zo zreteľom na § 250i ods. 2, § 250 ods. 5 OSP, považoval za primeranú. Pri tomto posúdení bral do úvahy skutočnosť, že predmetom reklamácie bola vetrovka, podľa udania spotrebiteľa v hodnote 5000 Sk, a že žalobca nedodržal zákonnom stanovenú procedúru pri jej vybavovaní. Teda maril to, čo bolo zákonom sledované, poskytnúť ochranu spotrebiteľovi, posilniť jeho nevýhodné postavenie. Tento totiž pri uplatňovaní zodpovednosti musí preukázať, že túto najskôr uplatnil u predávajúceho, inak mu toto právo zaniká. Pri neexistencii žiadnych písomných záznamov nie je jednoduché uzavrieť, či toto právo bolo vôbec alebo včas uplatnené. Nasvedčuje tomu aj samotný postoj žalovaného v konaní. Charakter nesplnenej povinnosti je teda závažný, lebo jeho následkom môže byť vyradenie spotrebiteľa z možnosti domôcť sa prípadnej náhrady škody. Uložená pokuta má pôsobiť preventívne.
S poukazom na uvedené Najvyšší súd SR podľa § 250j ods. 1 OSP žalobu
žalobcu ako nedôvodnú zamietol.
Pri rozhodovaní o náhrade trov konania vychádzal z § 250k ods. 1 OSP, podľa ktorého takúto náhradu možno priznať len tomu žalobcovi, ktorý mal vo veci aspoň sčasti úspech.

(Rozsudok NS SR č. 4 Sž 127/02, súd žalobu zamietol)

	Napadnutým rozsudkom Najvyšší súd Slovenskej republiky žalobu na preskúmanie zákonnosti rozhodnutia žalovaného zo dňa 8. júla 2002, č. k. P/0168/5/2002 zamietol. O náhrade trov konania rozhodol tak, že žalobcovi sa náhrada trov konania nepriznáva. Súd dospel k záveru, že rozhodnutie žalovaného, ktorým bolo zamietnuté odvolanie žalobcu, potvrdené rozhodnutie Krajského inšpektorátu SOI pre Žilinský kraj zo dňa 23. apríla 2002, č. k. P/0168/5/2002 o uložení pokuty podľa § 24 ods. 1 zákona č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa v znení neskorších predpisov v sume 5.000,-- Sk, za porušenie povinností ustanovených v § 19 ods. 4, 5 a 6 zákona o ochrane spotrebiteľa za skutok, že spotrebiteľské reklamácie zo dňa 6. januára 2002 a 14. januára 2002 nevybavil v 30-dňovej lehote, spotrebiteľovi nevydal doklad o reklamácii a spôsobe jej vybavenia, a že neviedol riadnym spôsobom evidenciu o uplatnených reklamáciách, je v súlade so zákonom.

	Proti rozsudku žalobca podal odvolanie, v ktorom uviedol prakticky rovnaké dôvody, ako v podanej žalobe. Namietal, že rozhodnutie žalovaného nie je náležite odôvodnené a preto je nepreskúmateľné. Uviedol, že žalovaný ani súd nereagovali na jeho námietku, že z povahy uloženej povinnosti vyplýva, že jej porušenia sa možno dopustiť /najviac/ jedenkrát. V danom prípade toto pravidlo nebolo dodržané, keďže podľa odôvodnenia správnych orgánov „spotrebiteľské reklamácie zo dňa 6. januára 2002 a 14. januára 2002, neboli vybavené v maximálnej zákonnej lehote 30 dní“. Vo veci žalobcu sa však jednalo o toho istého spotrebiteľa a ten istý predmet /tú istú vetrovku/. Taktiež v rozhodnutí uvedené ďalšie porušenie zákona, nie sú bližšie špecifikované.
	Žalovaný správny orgán navrhol odvolanie zamietnuť a napadnutý rozsudok ako vecne správny potvrdiť. Podmienkou na uloženie pokuty podľa § 24 ods. 1 zákona o ochrane spotrebiteľa je porušenie povinností ustanovených v tomto zákone. Odôvodnenie rozhodnutia obsahuje zistenie správneho orgánu, ku ktorým dospel inšpektorát pri výkone kontrolnej činnosti. Tieto sú v rozhodnutí riadne špecifikované. Dôkazom je kontrola vykonaná správnym orgánom, pričom výsledky tejto kontroly sú zaznamenané v inšpekčnej knihe. Pokiaľ ide o námietku žalobcu, že za porušenie povinnosti vybaviť spotrebiteľskú reklamáciu v zákonom stanovenej lehote nie je možné ukladať pokutu dvakrát, túto považoval za bezpredmetnú.
	Najvyšší súd Slovenskej republiky ako súd odvolací, prihliadne len na tie vady konania pred správnym orgánom, ktoré mohli mať vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia.
	Súd zo spisu zistil nasledovné skutočnosti:
	Inšpektorkami SOI bolo pri kontrole vykonanej dňa 8. marca 2002 v prevádzkovni žalobcu zistené, že žalobca nevybavil spotrebiteľské reklamácie v zákonom stanovenej lehote, spotrebiteľovi nebol vydaný doklad o reklamácii a o spôsobe jej vybavenia a o uplatnených reklamáciách nebola riadnym spôsobom vedená evidencia. Za predmetný skutok, ktorý považoval prvostupňový orgán za konanie v rozpore s ustanovením § 19 ods. 4, 5 a 6 zákona č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa, bola žalobcovi rozhodnutím zo dňa 23. apríla 2002, č. k. P/0168/5/2002 podľa § 24 o ochrane spotrebiteľa uložená pokuta v sume 5.000,-- Sk. Žalovaný, konajúc o odvolaní žalobcu, rozhodnutím zo dňa 8. júla 2002, č. k. P/0168/5/2002, odvolanie zamietol a odvolaním napadnuté rozhodnutie potvrdil.
	Odvolací súd sa stotožnil so záverom najvyššieho súdu ako súdu prvého stupňa, že v danej veci bolo rozhodnuté o uložení pokuty na základe dostatočne zisteného skutkového stavu veci. Taktiež námietky žalobcu, že rozhodnutie žalovaného je nepreskúmateľné, považoval, tak ako aj prvostupňový súd, za neodôvodnené.
	Z ustanovenia § 24 ods. 1 zákona č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa v znení neskorších predpisov vyplýva, že dôvodom na uloženie pokuty je protiprávne konanie spočívajúce v porušení akejkoľvek povinnosti ustanovenej zákonom o ochrane spotrebiteľa. V prípade žalobcu bol preto aj podľa názoru žalobcu, dôvod na uloženie pokuty, pričom žalovaný protiprávne konanie žalobcu v odôvodnení rozhodnutia dostatočne špecifikoval, keďže uviedol, že pokuta v sume 5.000,-- Sk bola uložená za porušenie povinností uvedených v § 19 ods. 4, 5 a 6 zákona o ochrane spotrebiteľa na tom skutkovom základe, že spotrebiteľské reklamácie zo dňa 6. januára 2002 a 14. januára 2002 nevybavil žalobca v 30-dňovej lehote, spotrebiteľovi nevydal doklad o reklamácii a o spôsobe jej vybavenia a že neviedol riadnym spôsobom evidenciu o uplatnených reklamáciách. Za nedôvodnú považoval súd námietku, uplatnenú v odvolaní, že malo byť prihliadnuté k tomu, že sa vyčítajú viaceré porušenia zákona, týkajúce sa toho istého spotrebiteľa a toho istého predmetu. Pre uloženie sankcie nie je rozhodujúce, či ide o porušenie zákona vo vzťahu k jednému spotrebiteľovi, resp. k viacerým spotrebiteľom. Rovnako nie je dôležitý počet vyčítaných porušení povinností stanovených zákonom. Tieto okolnosti po ich vyhodnotení môžu mať vplyv na výšku uloženej pokuty.
	Vzhľadom na horeuvedené dospel odvolací súd k záveru, že odvolaním napadnutý rozsudok je vecne správny, vrátane výroku o náhrade trov konania. Preto podľa § 219 O.s.p. rozsudok ako vecne správny potvrdil.
	O náhrade trov odvolacieho konania rozhodol tak, že účastníkom sa právo na ich náhradu nepriznáva /§ 224 ods. 1 O.s.p. v spojení s § 250k ods. 1 O.s.p./-

(Rozsudok NS SR č. Sž-o-NS 56/03, súd žalobu zamietol)

	Napadnutým rozsudkom Najvyšší súd Slovenskej republiky žalobu na preskúmanie zákonnosti rozhodnutia žalovaného zo dňa 8. júla 2002, č. k. P/0168/5/2002 zamietol. O náhrade trov konania rozhodol tak, že žalobcovi sa náhrada trov konania nepriznáva. Súd dospel k záveru, že rozhodnutie žalovaného, ktorým bolo zamietnuté odvolanie žalobcu, potvrdené rozhodnutie Krajského inšpektorátu SOI pre Žilinský kraj zo dňa 23. apríla 2002, č. k. P/0168/5/2002 o uložení pokuty podľa § 24 ods. 1 zákona č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa v znení neskorších predpisov v sume 5.000,-- Sk, za porušenie povinností ustanovených v § 19 ods. 4, 5 a 6 zákona o ochrane spotrebiteľa za skutok, že spotrebiteľské reklamácie zo dňa 6. januára 2002 a 14. januára 2002 nevybavil v 30-dňovej lehote, spotrebiteľovi nevydal doklad o reklamácii a spôsobe jej vybavenia, a že neviedol riadnym spôsobom evidenciu o uplatnených reklamáciách, je v súlade so zákonom.
	Proti rozsudku žalobca podal odvolanie, v ktorom uviedol prakticky rovnaké dôvody, ako v podanej žalobe. Namietal, že rozhodnutie žalovaného nie je náležite odôvodnené a preto je nepreskúmateľné. Uviedol, že žalovaný ani súd nereagovali na jeho námietku, že z povahy uloženej povinnosti vyplýva, že jej porušenia sa možno dopustiť /najviac/ jedenkrát. V danom prípade toto pravidlo nebolo dodržané, keďže podľa odôvodnenia správnych orgánov „spotrebiteľské reklamácie zo dňa 6. januára 2002 a 14. januára 2002, neboli vybavené v maximálnej zákonnej lehote 30 dní“. Vo veci žalobcu sa však jednalo o toho istého spotrebiteľa a ten istý predmet /tú istú vetrovku/. Taktiež v rozhodnutí uvedené ďalšie porušenie zákona, nie sú bližšie špecifikované.
	Žalovaný správny orgán navrhol odvolanie zamietnuť a napadnutý rozsudok ako vecne správny potvrdiť. Podmienkou na uloženie pokuty podľa § 24 ods. 1 zákona o ochrane spotrebiteľa je porušenie povinností ustanovených v tomto zákone. Odôvodnenie rozhodnutia obsahuje zistenie správneho orgánu, ku ktorým dospel inšpektorát pri výkone kontrolnej činnosti. Tieto sú v rozhodnutí riadne špecifikované. Dôkazom je kontrola vykonaná správnym orgánom, pričom výsledky tejto kontroly sú zaznamenané v inšpekčnej knihe. Pokiaľ ide o námietku žalobcu, že za porušenie povinnosti vybaviť spotrebiteľskú reklamáciu v zákonom stanovenej lehote nie je možné ukladať pokutu dvakrát, túto považoval za bezpredmetnú.
	Najvyšší súd Slovenskej republiky ako súd odvolací, prihliadne len na tie vady konania pred správnym orgánom, ktoré mohli mať vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia.
	Súd zo spisu zistil nasledovné skutočnosti:
	Inšpektorkami SOI bolo pri kontrole vykonanej dňa 8. marca 2002 v prevádzkovni žalobcu zistené, že žalobca nevybavil spotrebiteľské reklamácie v zákonom stanovenej lehote, spotrebiteľovi nebol vydaný doklad o reklamácii a o spôsobe jej vybavenia a o uplatnených reklamáciách nebola riadnym spôsobom vedená evidencia. Za predmetný skutok, ktorý považoval prvostupňový orgán za konanie v rozpore s ustanovením § 19 ods. 4, 5 a 6 zákona č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa, bola žalobcovi rozhodnutím zo dňa 23. apríla 2002, č. k. P/0168/5/2002 podľa § 24 o ochrane spotrebiteľa uložená pokuta v sume 5.000,-- Sk. Žalovaný, konajúc o odvolaní žalobcu, rozhodnutím zo dňa 8. júla 2002, č. k. P/0168/5/2002, odvolanie zamietol a odvolaním napadnuté rozhodnutie potvrdil.
	Odvolací súd sa stotožnil so záverom najvyššieho súdu ako súdu prvého stupňa, že v danej veci bolo rozhodnuté o uložení pokuty na základe dostatočne zisteného skutkového stavu veci. Taktiež námietky žalobcu, že rozhodnutie žalovaného je nepreskúmateľné, považoval, tak ako aj prvostupňový súd, za neodôvodnené.
	Z ustanovenia § 24 ods. 1 zákona č. 634/1992 Zb. o ochrane spotrebiteľa v znení neskorších predpisov vyplýva, že dôvodom na uloženie pokuty je protiprávne konanie spočívajúce v porušení akejkoľvek povinnosti ustanovenej zákonom o ochrane spotrebiteľa. V prípade žalobcu bol preto aj podľa názoru žalobcu, dôvod na uloženie pokuty, pričom žalovaný protiprávne konanie žalobcu v odôvodnení rozhodnutia dostatočne špecifikoval, keďže uviedol, že pokuta v sume 5.000,-- Sk bola uložená za porušenie povinností uvedených v § 19 ods. 4, 5 a 6 zákona o ochrane spotrebiteľa na tom skutkovom základe, že spotrebiteľské reklamácie zo dňa 6. januára 2002 a 14. januára 2002 nevybavil žalobca v 30-dňovej lehote, spotrebiteľovi nevydal doklad o reklamácii a o spôsobe jej vybavenia a že neviedol riadnym spôsobom evidenciu o uplatnených reklamáciách. Za nedôvodnú považoval súd námietku, uplatnenú v odvolaní, že malo byť prihliadnuté k tomu, že sa vyčítajú viaceré porušenia zákona, týkajúce sa toho istého spotrebiteľa a toho istého predmetu. Pre uloženie sankcie nie je rozhodujúce, či ide o porušenie zákona vo vzťahu k jednému spotrebiteľovi, resp. k viacerým spotrebiteľom. Rovnako nie je dôležitý počet vyčítaných porušení povinností stanovených zákonom. Tieto okolnosti po ich vyhodnotení môžu mať vplyv na výšku uloženej pokuty.
	Vzhľadom na horeuvedené dospel odvolací súd k záveru, že odvolaním napadnutý rozsudok je vecne správny, vrátane výroku o náhrade trov konania. Preto podľa § 219 O.s.p. rozsudok ako vecne správny potvrdil.
	O náhrade trov odvolacieho konania rozhodol tak, že účastníkom sa právo na ich náhradu nepriznáva /§ 224 ods. 1 O.s.p. v spojení s § 250k ods. 1 O.s.p./-
(Rozsudok NS SR č. Sž-o-NS 56/03, súd žalobu zamietol)

Žalovaný správny orgán, rozhodnutím č. P/0168/2002 zo dňa 8. júla 2002
na odvolanie žalobcu, potvrdil rozhodnutie Krajského inšpektorátu SOI pre
Žilinský kraj z 23. apríla 2002, ktorým bola žalobcovi podľa § 24 ods. 1 zák. č.
634/92 Zb. o ochrane spotrebiteľa (ďalej len zák.) uložená pokuta vo výške 5000
Sk za porušenie povinností uvedených v § 19 ods. 4, 5 a 6 zák. na tom
skutkovom základe, že spotrebiteľské reklamácie zo dňa 6.1.2002 a 14.1.2002
nevybavil v 30 dňovej lehote, spotrebiteľovi nevydal doklad o reklamácii a
spôsobe jej vybavenia, a že neviedol riadnym spôsobom evidenciu o uplatnených
reklamáciách.
Proti tomuto rozhodnutiu podal včas žalobca žalobu. Domáhal sa ňou jeho
zrušenia ako nezákonného s tým, že vychádza z nedostatočne zisteného stavu
veci, je neurčité a pre nedostatok odôvodnenia aj nepreskúmateľné.
Uviedol, že riešené reklamácie nie sú v rozhodnutí dostatočne
konkretizované. Ak mal však žalovaný na mysli spotrebiteľa,
tak v jeho prejave dňa 6.1.2002 nešlo o reklamáciu, uspokojil sa s vysvetlením,
že stvrdnutie vetrovky nemá pôvod v poskytnutej službe - čistení, ale v kvalite
výrobku a dňa 14.1.2002 žiadnu reklamáciu nepodal. Táto reálne neexistuje,
a preto nemohla byť ani podkladom k rozhodnutiu, hoci sa spomína v inšpekčnom
zázname. Dôvodil, že ak by sa aj odhliadlo od tejto skutočnosti, mohlo by ísť len
o jeden a nie dva skutky a toto sa malo v rozhodnutí prejaviť. Ďalej žalovanému
vytýkal, že neuviedol, ktoré prípady mal na mysli pri tvrdení, že nebol vydaný
doklad o reklamácii a v čom videl vady evidencie o prijatých reklamáciách.
Napokon žalovanému vytýkal, že neuviedol akými úvahami sa riadil pri
rozhodovaní, zvlášť pri určovaní výšky pokuty a prečo k jej uloženiu pristúpil,
keď toto opatrenie je fakultatívnej povahy.
Žalovaný správny orgán navrhol žalobu zamietnuť ako nedôvodnú. Uviedol,
že pri rozhodovaní vychádzal z riadne zisteného stavu a tento správne právne
posúdil. Súčasne vykonal rozbor veci po skutkovej aj právnej stránke a to
v podstate spôsobom zhodným ako v napadnutom rozhodnutí. Zvlášť zdôraznil,
že povinnosti uvedené v § 19 zákona zaťažujú výlučne predávajúceho a ich
splnenie v správnom konaní, ktoré ma inkvizičný charakter, musí predávajúci aj
preukázať. Žalobca túto povinnosť nesplnil a sankčnej zodpovednosti, ktorá má
objektívny charakter sa nezbavil tvrdením, že spotrebiteľovi podal vysvetlenie
a ponúkol mu pripraviť vyjadrenie pre predávajúceho ani spochybňovaním
zdokumentovaného skutkového stavu.
Najvyšší súd Slovenskej republiky ako súd vecne príslušný (§ 246 ods. 2
písm. b/ OSP v znení platnom do 31.12.2002 v spojení s 372g ods. 1 OSP v
platnom znení) preskúmal napadnuté rozhodnutie z dôvodov uvedených v žalobe
a po prejednaní veci na nariadenom pojednávaní dospel k záveru, že žaloba nie
je dôvodná.
Z obsahu spisu, inšpekčného záznamu vyplýva, že inšpektori KI SOI Žilina
v prevádzkarni žalobcu OC DUBEŇ Žilina šetrili reklamáciu zákazky evidenčného
čísla 687 s tým, že túto spotrebiteľ uplatnil dňa 6.1.2002, doklad o jej uplatnení
mu však nebol vydaný. Žalovaný v Košiciach dňa 7.1.02 vyhotovil pre neho
vyjadrenie (v spise je fotokópia), ktoré si spotrebiteľ proti podpisu prevzal dňa
14.1.02. a kedy súčasne písomným spôsobom uplatnil reklamáciu, ktorú prevzala
pracovníčka žalobcu. Táto reklamácia nebola u žalobcu
zaevidovaná, predložená evidencia obsahovala záznamy o reklamáciách len odo
dňa 18. januára 2002, a ku dňu šetrenia, t.j. do 8.marca 2002, čo je viac ako 30
dní nebola vybavená. Vedúca rýchločistiarne pri tejto inšpekcii uviedla, že
o dotknutej reklamácii nič nevie, do funkcie nastúpila až 4.2.2002, a až potom
zaviedla evidenciu reklamácií a to spätne, avšak len odo dňa 18. januára 2002.
Súčasne potvrdila, že reklamácia zaevidovaná pod číslom 6. (prijatá 1. februára
2002) nie je vybavená. V spise sa nachádza tiež fotokópia písomnej reklamácie
 zo dňa 14.1.02 na zimnú bundu zn. COLINS s tým, že túto si dal
vyčistiť dňa 5.1.2002 a dôvodom reklamácie je zničenie jej povrchovej časti do
tej miery, že je nenositeľná. Tento list je opatrený pečiatkou prevádzkarne
žalobcu s čitateľným podpisom.
Keď na základe týchto skutkových zistení aj s prihliadnutím na vyjadrenie
žalobcu z 28. marca 2002, ako i toho, ktoré je obsahom odvolania, žalovaný
napadnutým rozhodnutím ustálil, že žalobca porušil povinnosti uvedené § 19 ods.
4,5 a 6 zák., nemožno mu vytýkať, že rozhodol na základe nedostatočne
zisteného stavu veci, resp. že postihované konanie nedostatočne špecifikoval, či
konkretizoval. Treba totiž vziať do úvahy, že povinnosti vyplývajúce žalobcovi
z označených ustanovení § 19 nesledujú správnosť vybavenia reklamácie, obsahu
reakcie ,,predávajúceho" na tú ktorú reklamáciu, a či táto pre charakter vád
a zodpovednosti predávajúceho je adekvátna. Pre ustálenie, že kontrolovaný
subjekt túto povinnosť nesplnil nie je preto nevyhnutné zisťovať a uvádzať meno
spotrebiteľa ani podrobný obsah reklamácie. Voľne povedané, stanovené
povinnosti predávajúcemu totiž zakladajú len potvrdzovaciu, evidenčnú a
oznamovaniu povinnosť a lehotu, v ktorej musí najneskôr vybaviť reklamáciu,
t.j. oznámiť svoje stanovisko k nej. Len tieto povinnosti (pokiaľ ide o § 19) sú
predmetom dohľadu. Preto stačilo len zistiť a uviesť skutočnosti, ktoré dávajú
odpoveď na to, či povinnosť bola alebo nebola splnená. Z popisu skutku ako ho
vykonal žalovaný, hoci si ho možno predstaviť aj inak, sa takýto úsudok dal
spoľahlivo vykonať a zo stanovísk žalovaného k odvolacím námietkam, aj to
akými úvahami sa riadil pri ustálení skutkového stavu, čo bral do úvahy aj
pri jeho právnom posúdení.
Právne posúdenie pri jednoduchej štruktúre imperatívov nevyžaduje
osobitné zdôvodnenie. Podmienkou k uloženiu pokuty podľa § 24 ods. 1 je totiž
(len) porušenie (ktorejkoľvek) povinnosti stanovenej týmto zákonom. Pri
ustálenom skutkovom stave, ktorý vypovedá o porušení konkrétnych povinnosti,
stačí označiť príslušné ustanovenie číslom §-u a odsekom, ktoré dotknutú
povinnosť priamo ukladá. Pre postup podľa § 24 ods. 1 potom už netreba
recyklovať tie isté skutočnosti, ale len na ne poukázať.
Výšku uloženej pokuty sumou 5000 Sk súd, už aj zo zreteľom na § 250i
ods. 2, § 250 ods. 5 OSP, považoval za primeranú. Pri tomto posúdení bral do
úvahy skutočnosť, že predmetom reklamácie bola vetrovka, podľa udania
spotrebiteľa v hodnote 5000 Sk, a že žalobca nedodržal zákonnom stanovenú
procedúru pri jej vybavovaní. Teda maril to, čo bolo zákonom sledované,
poskytnúť ochranu spotrebiteľovi, posilniť jeho nevýhodné postavenie. Tento
totiž pri uplatňovaní zodpovednosti musí preukázať, že túto najskôr uplatnil
u predávajúceho, inak mu toto právo zaniká. Pri neexistencii žiadnych písomných
záznamov nie je jednoduché uzavrieť, či toto právo bolo vôbec alebo včas
uplatnené. Nasvedčuje tomu aj samotný postoj žalovaného v konaní. Charakter
nesplnenej povinnosti je teda závažný, lebo jeho následkom môže byť vyradenie
spotrebiteľa z možnosti domôcť sa prípadnej náhrady škody. Uložená pokuta má
pôsobiť preventívne.
S poukazom na uvedené Najvyšší súd SR podľa § 250j ods. 1 OSP žalobu
žalobcu ako nedôvodnú zamietol.
Pri rozhodovaní o náhrade trov konania vychádzal z § 250k ods. 1 OSP,
podľa ktorého takúto náhradu možno priznať len tomu žalobcovi, ktorý mal vo
veci aspoň sčasti úspech.

(Rozsudok NS SR č. 4 Sž 127/02, súd žalobu zamietol)

Žalobkyňa sa domáhala preskúmania zákonnosti rozhodnutia žalovaného
správneho orgánu P/246/2/2000 zo 14. októbra 2002. Týmto rozhodnutím
žalovaný potvrdil rozhodnutie orgánu I. stupňa č. P/246/2/2000 zo 7. júla 2000,
ktorým bola uložená žalobcovi pokuta 10 000 Sk preto, že pri kontrole 9. júna 2000 v predajni, inšpektori žalovaného zistili 7 prípadov predaj tovarov po dobe spotreby v celkovej hodnote 1 342,70 Sk. Išlo o 4 druhy kávy a rybací šalát v majonéze a dva druhy jogurtovej smotany. Vytýkala nezákonnosť rozhodnutí správnych orgánov oboch stupňov § 24 ods. 6 zák. č. 634/1992 Z.z., keď v rozhodnutí neuvádzajú akými boli vedený pri uložení pokuty a tiež bola nezákonne sankcionovaná aj za používanie váhy bez riadneho platného overenia UNMS, čo je v rozpore zo zákonom č. 142/2000 Z.z. o metrológii.
Žalovaný navrhol zamietnutie žaloby, keďže postupoval v súlade so
zákonom č. 32/1992 Zb., ktorý ho v zmysle ust. § 2 ods. 2 písm. e/ oprávňuje
kontrolovať, či sa nepoužívajú neoverené meradlá. Žalobkyňa v odvolaní túto
námietku neuviedla.
Najvyšší súd SR ako súd príslušný v zmysle ust. § 246 ods. 2 písm. b/
preskúmal žalobu v rozsahu žalobných návrhov a dospel k záveru, že žalovaný
riadne a správne zistil skutkový stav a z neho vyvodil správne právne závery.
Žalobkyňa predávala tovar po uplynutí spotrebnej lehoty a to dokonca taký
tovar, ktorý je častým zdrojom nákazy salmonelózou. Tým, žalobkyňa porušila
povinnosti stanovene v § 5, § 6a ods. 11 zák. č. 634/1992 Zb.
Žalované správne orgány zákon v rozsahu žaloby neporušili.
Preto Najvyšší súd SR žalobu ako nedôvodnú zamietol, keďže napadnuté
rozhodnutie je v súlade zo zákonom (§ 250j ods. 1 OSP).
Podľa § 250k OSP žalobkyňa bola v konaní neúspešná a žalovanému trovy
nevznikli.
(Rozsudok NS SR č. 6 Sž 162/02, súd žalobu zamietol)

	Preskúmavaným rozhodnutím číslo: Z/0200/7/PZ/2002, zo dňa 10.10.2003 žalovaný ako príslušný odvolací orgán, vo veci odvolania žalobcu proti rozhodnutiu Slovenskej obchodnej inšpekcie, Inšpektorátu Slovenskej obchodnej inšpekcie so sídlom v Prešove pre Prešovský kraj (ďalej len prvostupňový správny orgán) č. Z/0200/7/PZ/2002 zo dňa 14.02.2003, ktorým bola žalobcovi podľa § 32 ods. 1 zákona č. 264/1999 Z. z. o technických požiadavkách na výrobky a o posudzovaní zhody a o zmene a doplnení niektorých zákonov (ďalej len zákona) uložená pokuta vo výške 100.000,-- Sk, za porušenie § 10 ods. 1, 2, 3, 4 zákona, rozhodol tak, že odvolanie zamietol a rozhodnutie prvostupňového správneho orgánu potvrdil.
	V odôvodnení preskúmavaného rozhodnutia argumentoval tým, že pri kontrole vykonanej dňa 19.12.2002 u žalobcu, ako dovozcu určených výrobkov bolo zistené, že v roku 2002 uviedol na trh určené výrobky – monitory RELISYS typu TE 555, TE 988, TE 770 v celkovej hodnote 1.016.836,-- Sk, bez vyhlásenia o zhode s technickými predpismi vrátene spôsobu posudzovania zhody. Ďalej uviedol, že rozhodnutím prvostupňového správneho orgánu bola žalobcovi uložená pokuta. Proti prvostupňovému rozhodnutiu podal žalobca odvolanie. V odvolaní uviedol, že na všetky dovezené výrobky boli vydané certifikáty, ktorými bola podľa zákona potvrdená zhoda vlastností uvedených typov výrobkov s technickými požiadavkami ustanovenými príslušnými nariadeniami vlády SR s tým, že v prílohe predložil certifikáty a vyhlásenie o zhode vydané pre žiadateľa, ktoré sú však neakceptovateľné, pretože neboli vydané pre žalobcu. Keďže v odvolacom konaní nebol zistený dôvod na zmenu napadnutého prvostupňového rozhodnutia a bolo nepochybne preukázané, že žalobca pred uvedením určeného výrobku na trh nevydal písomné vyhlásenie o zhode, odvolanie žalobcu ako neodôvodnené zamietol. Ďalej žalovaný poukázal... „že pri určení výšky pokuty bolo prihliadnuté na charakter prvostupňového konania, na rozsah jeho následkov a na zistený nedostatok, že žalobca ako dovozca uviedol na trh v roku 2002 určené výrobky – monitory Relisys typu TE 555, TE 988 a TE 770, ktoré boli uvedené na trh bez vyhlásenia o zhode s technickými predpismi vrátane spôsobu posudzovania zhody.“

	Proti tomuto rozhodnutiu podal včas žalobca žalobu. V žalobe citoval ustanovenie § 10 ods. 1, 3 zákona s tým, že na všetky dovezené monitory značky Relisys typu TE 555, 988, 770 boli v roku 2000, resp. 2002 vydané Elektronickým výskumným a projektovým ústavom a. s. Nová Dubnica certifikáty, ktorými bola podľa § 12 zákona potvrdená zhoda vlastností uvedených typov výrobkov s technickými požiadavkami ustanovenými príslušnými nariadeniami vlády SR a teda nie je pravda, že žalobca pred distribuovaním týchto výrobkov neposúdil zhodu podľa § 12 ods. 3 zákona.
	Namietal, že správny orgán pri uložení pokuty prihliadal údajne na závažnosť zisteného nedostatku a rozsah prípadných následkov protiprávneho konania, ktorým môže byť škoda na živote, zdraví, bezpečnosti alebo majetku osôb, alebo na životnom prostredí, ktorá mohla vzniknúť spotrebiteľovi. Pri rozhodnutí o uložení pokuty však podľa žalobcu správny orgán nebral do úvahy, že monitory zn. Relisys sú pomerne bežne distribuované na našom trhu a že pred ich uvedením na náš trh boli riadne certifikované. Žalobca preto navrhol, aby krajský súd napadnuté rozhodnutie zrušil a vec vrátil žalovaného na ďalšie konanie.
	Žalovaný vo vyjadrení k žalobe zo dňa 26.02.2004 poukázal na presne a spoľahlivo zistený skutkový stav a navrhol žalobu ako neodôvodnenú zamietnuť.
	Krajský súd podľa § 247 a následných ustanovení O.s.p. preskúmal napadnuté rozhodnutie, vyslúchol zástupcu žalovaného s tým, že konal a rozhodol v neprítomnosti žalobcu, ktorý bol na pojednávanie riadne predvolaný, na pojednávanie sa nedostavil, z neúčasti sa ospravedlnil právny zástupca žalobcu po skončení pojednávania, oboznámil sa s kompletným administratívnym spisom žalovaného a dospel k záveru, že žaloba žalobcu nie je dôvodná.
V danom prípade je predmetom preskúmavania rozhodnutie žalovaného (ďalej len správneho orgánu), ktorý rozhodol podľa zákona č. 264/1999 Z. z. o technických požiadavkách na výrobky a o posudzovaní zhody a o zmene a doplnení niektorých zákonov (ďalej len zákona) s tým, že napadnuté rozhodnutie súd preskúmaval v rozsahu, v akom ho napádal žalobou žalobca (§ 249 ods. 2 O.s.p.).
	Z ustanovenia § 1 písm. e) zákona účinného v čase vydania prvostupňového rozhodnutia vyplýva, že tento zákon upravuje práva a povinnosti podnikateľov, ktoré vyrábajú, dovážajú alebo uvádzajú výrobky na trh.
	Podľa ustanovenia § 2 ods. 1 písm. c) citovaného zákona na účely tohto zákona sa dovozcom rozumie podnikateľ, ktorý uvedenie na trh výrobok z iného štátu alebo uvedenie takéhoto výrobku na trh sprostredkuje.
	Z citovaných zákonných ustanovení a obsahu administratívneho spisu je nesporné, že žalobca bol v roku 2002 dovozcom monitorov značky Relisys, typu TE 555, 988, 770, ktoré na základe predložených colných deklarácií a nadobúdacích dokladov doviezol z Českej republiky a ako to vyplýva z obsahu inšpekčného záznamu zo dňa 19.12.2002 všetky tieto monitory sa v čase kontroly na zásobách nenachádzali – boli uvedené na tuzemský trh.
	Podľa § 9 ods. 1, 2 citovaného zákona, určené výrobky sú také výrobky, ktoré predstavujú zvýšené riziko ohrozenia oprávneného záujmu, na ktorého zmiernenie alebo odstránenie sú ustanovené technické požiadavky uvedené v § 2 ods. 1 písm. i) a j) a posudzovanie zhody podľa § 12, ak nie sú určené osobitným predpisom. 6) Určené výrobky sa nesmú uviesť na trh, ak nie je preukázaná zhoda ich vlastností s technickými predpismi.
	Podľa § 10 ods. 1 citovaného zákona, výrobca alebo jeho splnomocnenec alebo dovozca (ďalej len „výrobca alebo dovozca“) môže uvádzať na trh iba bezpečné výrobky, 8) a to bez ohľadu na to, či sú určené na osobnú potrebu alebo na profesijné použitie. Ak nemožno identifikovať výrobcu alebo dovozcu, za splnenie podmienok uvedenia výrobku na trh zodpovedá distribútor.
	Podľa § 10 ods. 2 citovaného zákona, výrobca alebo dovozca určeného výrobku posudzuje pred uvedením na trh zhodu jeho vlastností s technickými požiadavkami ustanovenými technickými predpismi.
	Podľa § 10 ods. 3 citovaného zákona, určené výrobky môže výrobca alebo dovozca uviesť na trh iba po posúdení zhody ich vlastností s technickými požiadavkami na ich bezpečnosť podľa tohto zákona a technických predpisov, a to spôsobom, ktorý zodpovedá posudzovaniu zhody podľa §12.
	Podľa § 10 ods. 4 citovaného zákona, výrobca alebo dovozca určeného výrobku môže uviesť na trh len taký výrobok, ktorý spĺňa všetky technické požiadavky, ktoré sa na určený výrobok vzťahujú. Pred uvedením určeného výrobku na trh je povinný vydať písomné vyhlásenie o zhode s technickými predpismi (ďalej len „vyhlásenie o zhode“), ak sa naň nevzťahuje § 13 ods. 6.
Podľa § 13 ods. 6 citovaného zákona, vyhlásenie o zhode môže výrobca alebo dovozca nahradiť označením CE (§ 21), ak tak ustanovuje medzinárodná zmluva, ktorou je Slovenská republika viazaná, a v súlade s podmienkami podľa osobitného predpisu. 9a)
	Žalobca, ako dovozca určených výrobkov sa však vyššie citovanými zákonnými ustanoveniami dôsledne neriadil.
	Aj keď dôvodil tým, že monitory značky Relisys sú pomerne bežne distribuované na našom trhu a predložil certifikáty o vyhlásení zhody, tieto boli vydané pre žiadateľa, a teda žalobca si nesplnil povinnosť uvedenú v ustanovení § 10 ods. 4 zákona, podľa ktorého bol povinný pred uvedením určeného výrobku na trh vydať písomné vyhlásenie o zhode s technickými predpismi, keďže sa naň nevzťahuje ustanovenie § 13 ods. 6 zákona. Takého písomné vyhlásenie žalobcu sa však v administratívnom spise nenachádza a túto skutočnosť žalobca ani v žalobe nenamieta. Z obsahu ustanovenia § 10 ods. 4 zákon a pritom vyplýva, že povinnosť sa nevzťahuje na výrobcu alebo dovozcu, t. j. každý dovozca určených výrobkov je povinný pred uvedením výrobku na trh vydať písomné vyhlásenie o zhode s technickými predpismi. Zo žiadnych ustanovení zákona totiž nevyplýva, aby bolo možné pred uvedením určeného výrobku na trh použiť vyhlásenie iného dovozcu, hoci sa vzťahuje na rovnaký druh výrobkov (monitorov zn. Relisys).
	Správne a v súlade so zákonom preto rozhodol žalovaný i prvostupňový správny orgán, ak pre porušenie tejto povinnosti uložil žalobcovi pokutu podľa § 32 ods. 1 zákona.
	Z týchto dôvodov krajský súd podľa § 250j ods. 1 Občianskeho súdneho poriadku žalobu žalobcu ako nedôvodnú zamietol.
	O náhrade trov konania rozhodol podľa § 250k ods. 1 Občianskeho súdneho poriadku. Žalobca nebol v konaní úspešný, žalovaný nemá zo zákona nárok na náhradu trov konania, a preto súd účastníkom náhradu trov konania nepriznal.
(Rozsudok NS SR č. 1S 127/03-25, súd žalobu zamietol)